Євген Чаплієвич.
Прагматика, діалог, історія : проблеми сучасної теорії літератури . - Варшава, 1990. - 420 с.

(реферат)

Частина І

Про діалог

«Дидактизм як відповідь»

Замість того, щоб одразу переходити до теми, почну від представлення декларації, чи, якщо хтось хоче, визначення віри. Не виключеним є, що та віра має ще одну різницю від наукових переконань учених, літератури для дітей і молоді.
Далі автор зазначає, що пора вже придумати назву для літератури для дітей і молоді. Література для дітей і молоді - сучасна версія, яка з'являється на руїнах давньої великої літератури дидактичної і становить безпосереднє продовження її. Тому література для дітей і молоді нагадує айсберг.
Це продовження - дуже особливе, тому що воно стосується не стільки літератури як такої, скільки її форм, краси, які є змінні, або того, що деколи знаходиться поза літературою чи в ній глибоко заховане.
Подібності літератури для дітей і молоді до дидактичної літератури:
•  бачення світу, як школи і, водночас, загадки;
•  бачення людини, як вічного учня;
•  спільна ієрархія вартостей (на чолі - «наука»), «добро» розуміється не людини до людини, а до цілого світу.
Є і ряд відмінностей, які виявилися в результаті розвитку літератур:
•        в дидактичній літературі світ - пізнання, в літературі для дітей і молоді - іграшка, яку треба змінювати;
•        замість школи з поезією, артистизму - є різки і палець вчителя, який показує на тебе.
Школа і література для молоді зараз дуже потрібні. Автор і читач дидактичної літератури належать до одного і того ж світу. «Я» і «ви» давалися взнаки лише при поверховій структурі. А глибинна структура була монолітом і там було тільки «ми».
А в той же час у літературі для молоді:
•  автор і читач живуть в різних світах;
•  автор творить вартості, які для нього є чужими і в які він не вірить;
• і тими вартостями автор користується як знаряддям, щоб досягти користі (не цілі, бо ціль асоціюється з чимось вищим).
Відбувається зміна цінностей в літературі для молоді.
Автор погоджується з Платоном, Тертуліаном, св. Геронімом, Л. Толстим і А. Міцкевичем, що явище художньої літератури є сумнівне і двозначне, але він констатує, що в літературі для молоді є напруги і суперечності. Тому цілість виглядає такою, що розпадається.
Далі автор вдається в історію про те, якою була література колись (Греція, Середньовіччя) і якою вона є зараз - не проблемною, а ставить лише питання, відповіді на які читач не знає.
У цьому і полягає мислення та артистизм, а також її дидактизм, який межує з анти дидактизмом.
Сучасна література не ігнорує дидактизм. Одним з продовжень цієї літератури є література шантажу і підступності (твори висміювального характеру, пародії, які охоче послуговуються карикатурою, гіперболою, інколи параболою). Такі твори писали: Гомбрович, Мрожка, Зелінський. Це література питань (але питання мають дидактичний характер). Подібна література вказує читачеві напрямок шукання відповідей на питання.
Дидактизм літератури шантажу і підступності (на відміну від літератури для дітей та молоді) виявляється в двозначній моралі (відзначається своєрідним валенродизмом і залишається нешанобливим стосовно читача).
Це - основне, що відрізняє цей дидактизм, від дидактизму в класичному розумінні.
Далі автор порівнює літературу для дітей та молоді і літературу шантажу і підступності крізь призму дидактизму.
Є. Чаплієвич апелює до думки поетів, які себе називали класицистами, а їх називали моралістами.
Ч. Мілош: «Література шантажу і підступності не приносить поживи для душі і для молодих людей. Послуговується гумором, іронією, абсурдом... »
Подає приклад листів Гомбровича, який на думку Мілоша є роздвоєним між абсурдом і серйозністю.
Подвійність Гомбровича - це подібність літератури шантажу і підступності. Справа дидактичної відповіді - дуже складна в сучасній літературі. З одного боку, здається, що домінантою дидактизму є відповідь (бо Сократ своїми питаннями домагався відповіді, але не кожна відповідь має дидактичний характер). Йдеться про категоричність:
•    мала, коли відповідь не різниться від питання;
•    велика (це швидше репресія ніж дидактизм).
Для дидактизму важливою є та відповідь, яка створює можливість для подальших запитань і відповідей. Вона відкриває діалог і вказує напрямок до мети.
Дидактизм у літературі - це відповідь, яка зберігає ієрархію вартостей.
З другого боку - а як бути з відповіддю, яка не хоче нею бути? Як знайти приховану відповідь? І тут автор використовує термін (дидактична літературна відповідь) і продовжує, що ця відповідь належить до жанру, який зникає. І література для молоді є її останньою зупинкою.
Без відповіді (і її світу) жоден дидактичний чи педагогічний процес неможливий. Але в сучасній літературі ми вивчаємо не окремо питання і окремо відповіді, а їх протиставлення.
Кожне питання, як і відповідь, має свій утворений світ, в якому є конфлікт. Цей конфлікт виходить за межі літератури і скоро з'явиться в теорії розуміння і семантики:
•  Бахтін: «розуміння полягає в самій відповіді»;
•  Гадамер: «критерій розуміння фрази є розуміння питання, на яке вона відповідає». Сучасна література та сучасна людина починає мислити лише питаннями. Найкраще було б, якби «Епоха Питань» себе вичерпала і перейшла в «Епоху Шукань_Відповідей». А певні зрушення вже є- люди шукають відповіді, а не питання, науки, а не забави. Література повинна на це звертати увагу.
Автор зізнається, що він не є прихильник ні першої, ні другої тенденції. Бо якщо ці дві тенденції поділити навпіл і з'єднати, то чи дадуть вони діалог і чи не буде це діалог глухих?
Прийняття дидактичної відповіді за фундамент літератури для дітей та молоді дозволяє:
1. Краще зрозуміти явище давньої дидактичної літератури;
2. У вивченні літератури для дітей та молоді застосувати методи, які давно випробувані в давній поетиці та риториці;
3. Зрештою, по-іншому глянути на деякі явища сучасної літератури як для молоді так і для дорослих.
Якщо, як правило на давню дидактичну літературу дивимось крізь призму сучасності, то варто глянути на літературу сучасності з точки зору літератури давньої (дидактичної). Так само варто звернути увагу і на літератури для дорослих і для молоді з точки зору дидактичної літератури.

***
Частина II

Про діалог

«Діалогічна і прагматична теорія діалогу»

Діалогіка

Діалогіка, саме так називаємо науку про діалог, повинна займатися загальними властивостями, умовами і перебігом процесу діалогу, оскільки він існує в кожному конкретному матеріалі, який досліджує в особливих «детальних» дисциплінах. З іншої сторони, діалогіка пояснює сутність діалогу, яка є спільною для всіх можливих його випадків: конкретизацій, якими займаються різні дисципліни. Що до цих дисциплін вона є основною і загальною наукою, бо творить ґрунт для багатьох галузей знань. Має інтердисциплінарний характер.
Роль і значення діалогіки в системі людських знань залежить від суті предмету. Про широту діалогу свідчить той факт, що багато дисциплін стикаються з ним на своїй території і є ним зацікавлені, але таке зацікавілення ще всіма не усвідомлене.
Бахтін: «Діалог - явище універсальне, нерозривне з людською мовою, з різними формами спілкування між людьми, з усім, що має сенс (зміст) і значення; де починається свідомість - там починається діалог».
Висновок Бахтіна (робимо на основі роздумів): «діалог лежить в основі цілої культури».
Далі автор порівнює діалогіку і діалектику, згадує історію (Платон, Арістотель, марксисти).
Висновок: щоб простежити діалектику, треба збудувати діалогіку.
Стосовно діалогу є декілька концепцій:
1.       Формальна теорія. Вона виокремлює діалог за принципами:
•            Кількість осіб, що розмовляють у творі;
•            Тривалість кожного виступу.
Ця теорія найбільш поширена у літературознавстві і так званій «розмовній поетиці».
2.       Формалістична теорія - розуміє діалог як специфічну мовну структуру, яка може з'явитися також і в інших формах фраз (наприклад, у монолозі), нав'язуючи їм постать діалогу.
Представники: Якубінський, Будзик.
3.       Тематична теорія: найважливіша справа в діалозі - конструювання і розвиток теми.
Представник: Балухатий.
4.       Семантична теорія: ґрунтується на опозиції «я» і «ти», також використовує значення різних граматичних форм, апелює до ситуації діалогу.
Представник: Мукажовський.
5.       Неоідеалістична теорія показала, що мовлення як таке є в грунті речей розмовою, яке навіть в той час, коли між собою розмовляють багато осіб, існує в кожного всередині, зокрема, між конкретними її ролями (чинниками): почуття, мислення, мовлення, розуміння, слухання, відповіді на питання. І тільки мова зумовлює присутність багатьох осіб.
Тобто розмова відбувається на рівні внутрішнього світу, а слова забезпечують зовнішній вияв.
6.       Ідеологічна теорія бачить у діалозі стирання (знівелювання) точок зору, менше або більше відображених в прагматиці ідеологічних засад.
Представник: Бахтін.
7.       Теорія функціональна (автор С. Скварчинська).
Діалог - презентує живу зміну думки принаймні двох осіб. Основою є ситуація, яка формує зміст розмови, підводячи до тієї чи іншої кінцевої мети. На передній план розмови висувається мета.
Проте варто пам'ятати:
1)      не всі теорії були сформульовані як теорія діалогу
2)       йшлося, в основному, про те, що на фоні цих характеристик можна знайти точку опори для розуміння прагматичної теорії . Це - ніби синтез усіх теорій. Часто опираються на функціональну й ідеологічну теорії, бо вони найнижчі.
Основна риса - наголошує на значенні суспільної практики. Крім того, - найбільш співзвучна з концепцією Платона. Прагматична теорія використовується в діалоговій теорії літературного твору і це становить важливий чинник поетики прагматичної .
Діалог як процес.
«Діалог є процесом» - звучить банально і само собою зрозуміло. Прагматична теорія діалогу, для того щоб усунути помилки своїх попередників, пропонує таке розуміння процесу діалогу:
1.	Поняття процесу діалогу як явища часово-просторового унеможливлює поділ і протиставлення двох площин; можна говорити про багатовимірність процесу діалогу , яке виразно простежується в існуванні двох площин.
2.	За своєю природою процес є динамічним явищем, виявлення цієї динаміки та її опис - завдання теорії діалогу.
3.	Діалог проявляється в тексті і через текст, але з ним органічно не зв'язаний, і від нього не відмежовується. Діалог є основою тексту, його «найглибшою» структурою.
4.	Діалог - двоплановий, оскільки в ньому виступають і одночасність, і випередження. З погляду на ці риси можна було б назвати цей процес багатоплановим.
5.	Не варто протиставляти процес діалогу і суспільний процес тому, що діалог є способом, умовою і водночасн результатом життя цілої людської спільноти і кожного зокрема. Діалог - це суспільний механізм завдяки якому суспільство функціонує як суспільство, а одиниця виступає на правах одиниці.
6.	Діалог треба розглядати як процес у рамках речей, які не закінчуються. В ньому виступають різного роду цілості фазового типу - від найкоротших до найдовших.
Риси діалогу:
1.	Ситуаційний вимір - це загальносуспільна та історична ситуація, яка зв'язана з реальними учасниками діалогу. Історично окреслена суспільна ситуація, в якій триває діалог, є цілістю, яка називається конситуацією, котра, в свою чергу, визначає умови, завдання, цілі і, тим самим, сенс діалогу. Конситуація - це базова/суттєва ситуація, але вона може зазнати змін від преситуації до поституації і далі, аж поки зміни в конситуації не викличуть зміну самої консититуації.
2.	Мовний вимір - це великий потік мовлення як «внутрішнього », так і «зовнішньої», який з точки зору багатьох дисциплін, і в тому числі теорії діалогу, розглядається як ланцюг фраз (реплік), які тісно між собою пов'язані. Мережу цих реплік ми називаємо контекстом. Він поділяється: наблизький ((Безпосередній зв'язок) і дальній (опосередкований зв'язок).
3.	Предметний вимір - це те, про що йдеться в діалозі. Тут зустрічаємо поняття ідеї, ідеології . Тема входить у цілість вищого ряду - а це і є ідея, яка йде в ще вищу цілість -ідеологію.
4.	Вимір напрямків - позначає напрямок розвиток діалогу. З цієї точки зору вирізняємо певні фрази - діалогами, які можна визначити за багатьма критеріями. Головним критерієм в теорії діалогу вважають зміну стосунків учасників діалогу до того, про що йшлося на даному відрізку процесу. Діалогеми можуть з'єднуватися в ланцюг.
Прагматична теорія діалогу прагне до того, аби всі виміри діалогу усвідомити в їхньому поєднанні між собою і співвіднести їх з суспільною ситуацією , а також до виміру ситуаційного, оскільки він вважається основним.

Учасники діалогу.
Питання про учасників і учасництво в діалозі породжує багато суперечностей. Одна з них стосується мінімальних умов діалогу, а особливо щодо кількості учасників: тут переважає погляд С.Скварчинської ,що для діалогу треба щонайменше двох осіб, але багато прихильників має погляд К. Фослера, що для діалогу досить однієї особи. Інша контроверсія (суперечність) стосується способу участі в діалозі, а саме, ким є сторони, які беруть участь в діалозі. Ще одна - активність сторін , що беруть участь в діалозі.
Складається предметна ситуація з сторони, яка бере участь в розмові і раніше діалоговій фразі.
Важливо зауважити, що участь в ситуації є не випадкова.
Теорія діалогу вимагає дотримання ще однієї умови - діалогової установки, постави, яка означає:
1)      відчуття присутності «іншого»;
2)      трансформування себе та інших саме як «іншого»;
3)       активна орієнтація на того ж «іншого» (Сократівське: переламуй і дай, хай тебе переламають);
4)      учасники мусять бути ідеологами в широкому (Платонівському і Бахтінському) сенсі.
Теорія прагматизму підкреслює міжпідментний (інтер індивідуальний, суспільний) характер фрази. В результаті цього репліка стає діалоговою:
1)      вона перестає бути «власністю» одного суб'єкта, стає витвором спільної діалогової співпраці;
2)      вона апелює до інших суб'єктів, як до свого «автора» («я» не різниться від «ти»).
Дві грані - «я» і «ти» - є мінімальною умовою для створення діалогової ситуації. Проте існують ситуації, де крім «я» і «ти», є ще хтось , якого ми називаємо займенником «інші».
«Інші» беруть участь у діалозі як:
1)      розмовники чи співрозмовники, де в розмові бере участь більше ніж двоє;
2)       свідки, коли хтось явно чи відкрито прислухається до розмови, впливає на її перебіг, але не бере в ній безпосередньої участі;
3)       інстанція, коли третя особа не присутня, але розмова рахується з їх існуванням;
4)       інформатор - суб'єкт раніше повідомленої інформації, яка використана в розмові;
5)      читач, слухач, глядач. Участь «інших»
1)       стисло в'яже суб'єктну ситуацію з цілою конситуацією;
2)      підкреслює міжсуб'єктний характери фрази;
3)       вказує на суспільний характер діалогу;
4)      увиразнює зв'язки суб'єктної ситуації зпопередньою ситуацією (преситуацією) і пізнішою (постситуацією);
5)      динамізує суб'єктну ситуацію: ситуація з участю інших часто змінюється. Перехід від преситуації до діючої, чи від діючої до постситуації - тягне за собою
зміну учасників.

Елементи діалогового процесу
Діалогова репліка - так називається конкретна «жива» розмовна фраза, якщо вона підмічена так, як її бачить діалогіка на тлі діалогового процесу, як його складник.
Істотна ознака - пластичність (репліка піддається впливу інших реплік, залежить від них, є їх функцією.
Репліка триє рівно стільки, наскільки визначена іншими репліками у рамках діалогового процесу.

Тема (або предмет діалогу)
Тут передусім постають дві справи:
1)       повідомлення теми - предмет;
2)       спосіб виявлення предмету.
В повідомленні теми - предмету йдеться про те, щоб дотриматись тієї двозначності, тобто не ліквідовувати предмету, ототожнюючи його з темою. Але зараз така тенденція існує.
Предмет багато тратить в діалогіці: твердість, незмінність, стабільність. Він пущений в людські знання про нього, але не тратить об'єктивного характеру.

Одиниці діалогового процесу
Репліки не є одиницями діалогу, лише такими складниками, які можна назвати елементами. Так само не є одиницями діалогу контекст чи тема, вони мають характер фрагментарний.
Підставою сегментації діалогічного процесу можна назвати діалогами, які є визначеними змінами, що склались у стосунку учасників діалогу до того, про що говориться в діалозі. Така еволюція стосунку може відбуватися в двох напрямках.
Якщо діалог базується на кількості питань навколо якоїсь справи, позиції, точки зору, то такий напрям називається проблемним. Другий напрямок полягає у переході від заперечення (негативного) до позитивного. Він є шуканням відповіді на питання, будовою переконань, зв'язком питань.
Це напрямок розв'язку проблем. Якщо в процесі діалогу реалізується один із розглянутих напрямків, то це діалог (розмова). Сегмент діалогу, що реалізує один із названих напрямків, називається діалогемою.
Діалоги бувають двох напрямків: проблемний і розв'язковий.
Проблемність і розв'язок - це дві основні одиниці діалогу.
Розрізнення такого типу мають основне значення для досліджень діалогу.

***
Частина III. 

Історія літератури як історія діалогу. 

Історія діалогу і розвиток родів літератури

Бахтін досліджував розвиток діалогу в діях повістевого виду (повістевої прози). До історії діалогу належать повісті поліфонічні (Достоєвського), монофонічні (Толстого). Монофонія (одна людина) теж не викликає діалогу. Це просто інша діалогова форма. Про це свідчать софістичні, барокові повісті і повісті сентиментально - психологічні.
Історія означена такими іменами, як Красіцький, Венгерський, Вольтер.
Бахтін доклав багато зусиль до того, аби довести, що з діалогової точки зору повість займає в літературі привілейоване місце, може, навіть єдине у своєму роді. Багато цінного матеріалу на огляд діалогу можна почерпнути із героїко-комічної тематики, яка вирізняється тим, що спирається на так звані «високі» і «низькі» види. Осміяння і пародіювання високої літератури забезпечило героїко-комічній тематиці, зарахування до «високої» літератури.
Осміювати і бути осміяним. Може, навіть осмішувати, щоб бути осміяним.
«Товаришування» із «найвищою» літературою щоб своєю малістю заповняти її високість. На увагу заслуговує також ситуація слова у героїко-комічному творі. Слову надається динаміки, через слово у діалог проникають найдрібніші елементи.
Важливу роль відіграє комедія. Дві сили: культура сміху і сила, що обмежує ту свободу - проблемність офіційної літературної культури. На літературному терені діалогова напруга виступала між комедією і трагедією. Зіткнення трагічного персонажа зі світом викликає діалогову енергію, яка залежно від типу трагедії проникає у твір і пронизує його більш або менш глибоко. Трагедія є глибше діалогізованим видом, тому що діалог і його форми більш приховані, замасковані ніж де-інде.

Діалоговість ліричної комедії.
Бахтін досліджував діалоговий характер лірики, порівнюючи її з повістю. Але питання діалоговості ліричної поезії не можна сліпо порівнювати із прозою. Йдеться про те, що для ліричної поезії форми діалогу інші, ніж для прози.
Історичні дослідження, навіть з інших позицій, а не діалогових, підкреслюють, що кожний тип поезії виконував певну роль в літературному діалозі, так і ширше, в діалозі суспільному і світо-сприйнятному - власної епохи і між епохами.
Поезія - це коштовний діалог, піднесений до найвищого мистецтва, в якому вже не видно намагання провадити діалог так, як це в повісті чи драмі. Маємо справу з діалогом настільки досконалим, як ніде більше. Поезія- це діалог якнайбільше вирафінований. Діалог у поезії найменше доступний дослідженням і найважче його описати. Ні теорія, ні історія діалогу не можуть не рахуватися із поезією.

Історія діалогу і література епохи.
Вплив діалогу на літературу можна спостерігати від «утвердження» його в таких епохах, як Ренесанс, Бароко. Предметом зацікавлення могла б бути здіалогізована література давної епохи, які форми мав діалог, якими є характерні риси діалогу Ренесансу чи Бароко.
Основні джерела діалогу Ренесансу в польській літературі (за дослідженнями істориків літератури):
І. Велика кількість мов. II. Жива, активна та експансивна середньовічна традиція, яка панує в літературі. Ш.Опозиція між Реєм і Кохановським.  Рей підтримував середньовічні традиції і поетику та естетику гротеску в офіційній високоартистичній літературі. Кохановський був проти цієї традиції. ІУ. Реформація надає особливого полемічно-публіцистичного тону епосі.
Діалог в літературі Бароко виражається в парадоксі: антитезах і оксиморонах, гіперболі та іронії, котрі проявляються в способі мислення й освіті, в композиції і синтаксисі, в слові і будові строф (Наборовський, Морштин).
В епоху Бароко були емблеми. Діалог полягав тут в об'єднанні мистецтва слова і пластиною мистецтва. З тієї ж самої естетики, що й емблема, виникла й опера. На аналіз з погляду діалоговості заслуговує механізм алегорії. Алегорія стає основною рисою не тільки мистецтва, а й наукового філософського мислення. Основною рисою тематичного діалогу є дидактична література (дидактизм у літературі).
Важливою формою дидактизму є публіцистика. У публіцистичних та епістолярних трактатах з'являється тематичний діалог. Романтизм і наступні епохи теж цікаві (з діалогічної точки зору).
Діалог відбувався тоді міме:
1.       світосприйняттями (ідеологіями);
2.       літературними форматами;
3.       культурами (напрямами);
4.       історичними епохами.
Історія діалогу повинна рахуватися із розмаїттям і різнорідністю форм і постатей. У літературі історія діалогу корисна з погляду того, що дозволяє зрозуміти в складності складне. Дозволяє оцінити діалог із перспективи певного одиничного твору.

Сучасне розмаїття діалогових форм
Сучасність для дослідника багатша, ніж в реальності.
Додатковим чинником, що проявляє враження розмаїття, не завжди є позитивний стосунок сучасності до поділу видів. Діалогове питання може унаочнювати парадоксальність ситуації дослідника сучасності. Він нагадує людину, яка на людній площі, де кожний говорить із особами, що біля нього стоять, сам дискутує і водночас добре слухає, і має надію в загальному говорінні почути всі інші розмови.
Що може донестися до його вух? Він може почути фрази, поодинокі слова. На підставі почутого він творить інформацію, про що говориться на цій площі, а звідси загалом в сучасності. Дослідник, учасник сучасності, має привілей: він впливає на форму, вид сучасності.
Робить це такими способами:
•	творить сучасність, змінюючи розвиток деяких її тенденцій;
•	розбудовує окреслений нею образ в свідомості читачів (учасників);
•	є важливим голосом своєї епохи в очах нащадків.
Така роль випадає дослідникам сучасної їм літератури, яких мовна і наукова традиція називає критиками.
Критик є першим істориком літератури своєї епохи, хоча його дія не є чимось більшим, ніж голос сучасності, яку він описує і з якою розмовляє. Вихідним пунктом залишиться для нього різнорідність (розмаїття), яку треба якось упорядкувати. Творчість деяких письменників є немовби роздвоєна: одна частина знаходиться на кордоні історії, друга живе в сучасності. Прикладом може бути творчість Юліана Пшибося.
Міжвоєнна творчість не міститься у сучасності, хоча знаходиться навіть дуже близько. Ми згадали тут питання добре знані і такі, що обговорювались і дискутувалися в історії літератури і методології досліджень, а також у літературній критиці, а саме в теорії критики. Прагнемо підкреслити розмаїття варіантів діалогу в літературі сучасності. Багатство - велике. Тим більше, що діалог у літературному творі змінюється з розвитком подальшого діалогічного процесу. Щоб дослідити твір, не потрібно виокремлювати його з діалогового літературного процесу, без якого він вмирає, як без повітря. Треба займатися живими творами, які існують в дії, русі, живуть, змінюються.
Це стосується не лише сучасності. Загальна історія літератури є по суті історією діалогу.